Фул Гауз
Привіт, Чарлі. Тут твій адвокат приніс заставу.
Скажи йому, що мене немає.
Тебе що?
Ти мене чув. Скажи, що мене немає.
Той чоловік із олівцем - справжня зірка нашого фільму.
Він був письменником- багатостороннім письменником:
соціальним критиком, гумористом і майстром своєї справи.
Його звали Вільям Сідні Портер...
але ви пам'ятаєте його за псевдонімом.
Тепер це слово у нашій мові- О. Генрі...
Я теж письменник. Мене звати Джон Стейнбек.
Я завжди вважав, що письменника слід читати, а не дивитися.
Але О. Генрі помер. Він не може говорити за себе.
І я не знаю, чи говорив би він, якби міг.
Пам'ятаєте зломщика сейфів О. Генрі, Джиммі Валентайна?
Хлопчики досі хочуть бути схожими на Малого Сига, Робін Гуда Заходу.
У нашому фольклорі повно О. Генрі - його відваги, його радості, його персонажів.
Він написав так багато хороших оповідань, що важко вибрати.
- ♪[Жінка співає] - Ось одне.
- ♪[Закінчує] - "Фараон і хорал". Хочете почути його?
"Коли дикі гуси голосно кричать у ніч...
а жінки, у яких немає манто, стають добрими до своїх чоловіків...
тоді можна бути певним: зима близько...
і це саме час записатися в бюджетний комітет...
щоб уберегти себе від задубіння.
А якщо на додачу ви житель одного з міських парків...
як наш добрий друг Соупі...
то потреба не те що велика, а можна сказати, це проблема, що потребує негайного вирішення".
Так, офіцере. Звичайно.
Одразу ж.
Доброго ранку, містере Трокмортон!
Ах, доброго ранку, Трусдейл.
- Морозяно, еге ж? - Бадьорить, хлопче. Бадьорить.
Маєте якісь плани на зиму, містере Трокмортон?
- Горацію, називай мене Соупі. - Дякую, сер. То що, маєте?
- Природньо. - Ви ж не думаєте знову йти у в'язницю, правда?
- Чому? - Бо в'язниці вже не такі, як були.
Шо попало там робиться.
Кажуть, тепер саджають туди усіх підряд.
Любий друже, не треба слухати кожну чутку, яку чуєш.
Зі свого тривалого досвіду можу запевнити, що наше місто не пишається...
жодним закладом більше, як виправними інститутами.
А що більш важливо, я людина простих невибагливих смаків.
Три місяці у в'язниці, подалі від вітру й снігу...
і кийків стражів закону в синіх мундирах.
Доброго ранку, офіцере. Три місяці, сказав би я...
е, забезпеченого ліжка, столу і спорідненої компанії...
за кошти міста - все, чого я прошу від життя.
Не знаю, Соупі. Для мене тюрма є тюрма.
Я от подумую про Флориду.
Флорида, дурне, огидне місце, Коні Айленд у тропіках?
Підходить тільки мільйонерам і небажаним свідкам? Ні, друже.
Уже 15 років гостинна, розкішна...
опалювана камера є моєю зимовою резиденцією.
Я не проміняю одну ніч в ній на весь сезон на Палм Біч.
Один друзяка казав мені, що...
в центрі є гарні заклади для таких утриманців, як ми.
Благодійність? Ні, дякую. Я більше вірю в закон, ніж у філантропію.
За кожну копійку отриману з рук благодійника, маєш платити
якщо не грішми, то приниженням.
Там же в ліжко немитим не пустять.
І, додам я, у в'язниці не вимагають молитви...
ранкової, денної й вечірньої.
Соупі, як збираєшся зробити все цього року?
О, ну є різні манівці, друже.
Чекай тут.
- Гей! Це моя парасолька! - Ой, справді, справді?
- Так, я... - А що покличете поліцейського, скажете йому?
Давайте. Кличте.
Там на розі стоїть один.
Чого ви не покличете його і не скажете, що я узяв вашу парасольку?
- Якщо не ви, то я. Офіцере,.. - Вибачте, ви ж знаєте, як буває.
Я помилково узяв її сьогодні в ресторані.
Якщо ви впізнаєте, що це ваша парасолька, сподіваюся, ви вибачите мені.
От пройдисвіт.
Є інші способи, друже, один із них полягає в задоволенні свого внутрішнього світу.
Підемо?
Ні, ні, ні. Ай.
Що будеш замовляти, Соупі?
Як щодо запеченої дикої качки для початку...
з пляшкою шаблі, витриманого, марочного.
- Качку на сніданок? - Сніданок. А що?
Після чого, мабуть, е, камембер, каву і, без сумніву, сигару.
За даних обставин, я б вважав, що сигара за долар буде те що треба.
Цілий долар за одну сигару?
Мій любий друже, за такої нагоди не можна бути скупердяєм.
Зачекай мене на тротуарі.
- Так, сер? - Сигару, будь ласка.
- Так, сер. Якої марки, сер? - Найкращу.
Так, сер.
- Вам сподобався сніданок, сер? - Качка була дещо пересушена.
Рекомендую поговорити про це з вашим шеф-кухарем.
- О, так, сер. Звичайно, сер.
- Погана якість. Це краще, що у вас є? - Так,сер.
- Справді? - Дозвольте, сер.
- Хочете іще чогось, сер?
- Тільки чек, будь ласка. - Так, сер. Чек.
Так, сер. Несу чек.
Добрий чоловіче, вам може бути цікаво, що я...
і найдрібініша монета цього світу ніколи не зустрічалися.
- Е, тобто? - Я сказав, що у мене немає грошей.
Та не стійте й не показуйте мені свої гланди. Ідіть кличте фараона.
- У чому справа? - Він каже, що не збирається платити.
- У нього немає грошей. - Немає грошей?
Немає грошей.
- Ану... - Ану, злодюга!
- Що, думав прийти сюди...
Ой! Що ж ви робите з чоловіком?
- Він... У нього немає грошей. - Він з'їв усе, що було в меню.
- Це правда? - Вони не потрудилися згадати...
що я також замовив сигару за долар.
Хоча мушу зазначити, що будь-яка схожість між нею і справжнім тютюном суто випадкова.
- Фараон знає, що з такими робити. - Не зважайте. Відпустіть його.
- Відпустити його? - Ви чули, що я сказав. Це за рахунок закладу.
- Не втручайся. Ніхто не питав твоєї думки. - Чортяка, мабуть, помирає з голоду.
Виведіть його на вулицю. Я не хочу ніяких проблем.
Проблеми? Не хочете ніяких проблем?
Слухай, безхарактерний. Не хочу я твоєї благодійності.
Я громадянин. Я наполягаю на своїх конституційних правах!
Я наполягаю, щоб мене арештували. Ясно? Арештували!
- Геть! - Ні! Не робіть цього!
Арештуйте мене, собаки! Арештуйте!
- Соупі!
- Що сталося? - Мене надурили.
- Ти поранений? - Фізично ні.
- Не вийшло, еге? - Ні, через незалежні від мене обставини.
Однак я не падаю духом.
Дві програні битви не означають, що війну також програно.
Це тільки означає, що існує шлях інакший, ніж через шлунок.
- Підемо з цього огидного місця? - Візьми з собою!
- Ви поранені? - Ні, дякую.
О Бо'. Ваша парасоля. З вами усе гаразд?
Мушу заявити вам на цього банана.
Ой, мені дуже шкода.
- Хто це був? - Викличте поліцію!
- Поліція!
- Хто розбив? - Я.
- Куди він пішов? - Туди! Он він!
- Тримайте того чоловіка! - Гей, хвилиночку. Це я зробив!
Гей, поверніться! Це я зробив!
В-вибачте. Ви забули.
Добрий день, гарненька.
Вам не одиноко самій ходити дивитися на вітрини?
Може, ходімо розважимося зі мною у дворі?
Звичайно, я не проти, якщо пригостиш випивкою.
Як кузина Фанні?
Б-боюся, люба, сталася помилка.
Помилка? Яка помилка?
- Приношу свої вибачення. - Вибачення за що?
За те, що обнадіював вас думкою про те, що можу пригостити вас випивкою. Це неможливо.
У мене немає і цента за душею.
- Гей, що таке? Хочеш надурити мене? - Ну, не в останню чергу так, люба.
Просто намагаюся виправити помилкове
уявлення, яке склалося у вашій юній і недосвідченій голівці...
однак ви, очевидно, не зрозумієте.
Оскільки мої засоби до існування обмежені, то я можу тільки просити вас пробачити...
можливо, переконати вас прийняти як знак моєї поваги...
останнє, що лишилося в мене з колись пишного маєтку.
Мої компліменти чарівній, приголомшливій леді.
Що тут відбувається? Що відбувається?
Він назвав мене леді.
Подумай про це. Тисячі їх блукають битим шляхом...
ходять дармоїдами...
не займаючись нічим, крім як проїдаючи гроші платників податків.
Весь день я плював у обличчя закону...
і жоден з них, жоднісінький,
пальцем не поворушив, щоб мене зупинити.
Я вже думаю написати про це в Конгрес.
Знову ідеш сьогодні в парк, Соупі?
А куди ж іще мені йти?
Я не поспішаю.
Послухай музику.
Я пригадую цю мелодію. Де ж я її чув?
Ні? Ну, може в сільській церкві...
тоді, у молодості...
у ті дні, коли в житті були такі речі, як матері й троянди...
амбіції й друзі, чисті думки...
і бездоганно чисті випрасувані комірці.
Зайдемо на мить, насолодимося спокоєм.
- Я?
Вхідні двері відчинені, нас запрошують.
- У чому річ, Соупі?
Тобі погано, Соупі?
Гей, ну, може, завтра буде краще.
Може, якщо спробуєш в іншому місці...
у Централ Парку чи на Волл-стріт.
Не буде ніякого завтра - ну, щонайменше завтра у твоєму уявленні.
Цей етап мого життя скінчився.
Соупі, ти впевнений, що все гаразд?
Може, повернешся, присядемо.
У мене тіло не болить. Душа болить.
Уперше в житті...
я побачив, у яку жахливу яму я скотився:
нікчемні дні, жалюгідні бажання...
мертві надії, невикористані здібності, ниці мотиви...
от із чого складається моє марне буття!
Я збирався сказати тобі, Соупі, одна леді дала мені 30 центів.
- Куплю тобі пива. - Мені треба не пиво.
Надія, віра...
певність, що ще не пізно витягнути себе з болота...
знову зробити з себе людину...
побороти те зло, яке мною заволоділо!
Краще підемо звідси. Бо як хто почує, про що ти говориш...
то буде нам лихо.
Набіжить священиків, проповідників.
Але ж є іще час. Я досі відносно молодий.
Відродити свої старі амбіції...
і без вагань іти за ними.
Покину це життя гультіпаки й ледацюги.
Завтра піду в центральний район і знайду роботу.
Загляну до торговця хутром...
який колись пропонував мені місце.
Десь у мене була його візитка.
Знайду його, повім йому про свій стан, попрошу його помочі.
Ага, а ось і його картка.
Пригадую його добре обличчя.
Благородний чоловік, таких уже немає.
Він дасть мені роботу. Він допоможе мені зробити з себе людину.
- Я стану кимось! - Добре, ходімо.
- Га? Офіцере, що я зробив? - Нічого. Ходімо.
Не треба ніяких оцих балачок, бо як трісну в череп.
Ходімо!
Бродяжництво, еге? Винен чи не винен?
Ваша честь, якщо суд погодиться...
Ага, тип побалакати любить?
- Де ви його підібрали? - Виходив із церкви.
- Церкви? - Ваша честь, я тільки зайшов оновити душу.
Я щойно пережив переломний момент духовного просвітлення.
Я оновлена людина і я... Сьогодні я збирався влаштуватися на роботу.
- Знайшли у нього свічки? - О, ні, Ваша честь. Запевняю вас.
- Може, він хотів украсти скриньку для пожертв. - О, ні, Ваша честь.
Я у нього нічого не знайшов - ні цента.
- Дев'яносто днів. - За що?
Бродяжництво - без видимих засобів до існування.
- Наступна справа.
О. Генрі дізнався про в'язницю нелегким способом -
побувавши там.
Він на власній шкурі відчув залізні нари, слухав інших в'язнів.
Він ніколи не відчував себе вищим за людей, про яких писав.
І, можливо, саме ця скромність знову і знову притягує нас до його оповідань.
Ось одне із найкращих: "Заклик до дії".
"Половину цієї історії можна знайти у записах поліційного відділку.
Немає запису іншої половини...
але вона знаходиться за дверима офісу редакції...
нью-йоркської газети".
Ну, ласкаво просимо додому. Як пройшло?
- Я його доправив. - Добре.
- Дев'ять. - Е, 18.
Привіт, шеф.
Привіт, Барні.
Фальшивомонетника доставлено до федеральної в'язниці, Лайвенворт, Канзас.
- Я виснажений. - І не дивно. Довга подорож, п'ять днів у наручниках.
Ага. Та не так і довго.
За Ньюарком я зняв наручники.
То був старий чоловік, десь 70 років, добряк.
Поїздка на потязі була його останнім шансом простягнути ноги.
Ти виглядаєш стомленим. Перепочинь. Відлежся до понеділка.
Дякую. Вони знайшли фальшиві гроші у черевику старого.
Начальник колонії кивнув і попросив віддати їх у міську скарбницю.
Стодоларові купюри?
- Гарна робота. - Майже досконала.
Попався на картинці.
Старий цап зачесав Франкліна на лівий бік.
- Сказав, так буде краще.
Підписався, то тримай. Повернешся в понеділок.
- Відпочинь. - Дякую.
Це твоє?
Ні, це ключ до вбивства Норкроса.
Грабіж з убивством. Сталося, поки тебе не було.
Нічого немає. Ні відбитків пальців, ніц.
Може, який заїжджий кілер.
Бо роботу всіх місцевих я знаю.
Дороге. Де знайшов?
На підлозі в кімнаті Норкроса.
Той, хто його вбив, лишив оце. Тут щось написано.
Ага. "Перегони в Кемптауні.
4 липня 1901."
Від цього ніякої користі.
Хоча гарна мелодія "Перегони в Кемптауні".
Не проти, що я ненадовго залишу в себе?
Звичайно.
Якщо ти зможеш на когось із цим вийти. Це наша єдина зачіпка.
Я сам колись давно це наспівував.
Хороший квартет.
Чи не доводилось вам знати Джонні Кернана?
- Кого? - Кернана. Джонні Кернана.
Ні, не думаю.
Дякую.
- Чимось можу допомогти? - Ні, дякую.
Ось. Це Джонні Кернан.
Але він заселився тільки на тиждень.
Може, це інший Джонні.
Ні, це той.
Послухайте, я не володію цим повністю. Тому не хочу проблем.
Він найкращий борець за моєї пам'яті.
Коли рефері не дивиться, він багато встигає.
Налий мені пива.
- Міцне темне підійде? - Годиться.
Вгадай хто!
- Вгадуй! Давай! Вгадуй. Вгадай хто. Вгадай хто. - Та мені й вгадувати не треба.
Привіт, Джонні.
Здоровань Барні Вудс.
Ти, мабуть, упізнав би мене де завгодно за тим трюком, еге?
Я б упізнав тебе де завгодно.
Налий йому побільше. Ми друзяки ще з Ері.
- Багато часу пройшо, Берні, еге? - Так.
Він замовив пиво.
Щойно допив його.
- А тепер дай йому хорошої випивки. - Так, сер.
От дурень! Треба було йому дати по морді.
А як щодо старої банди з готелю? Бачиш Гімпа Чарлі?
О, я не бачив його вже багато років. Я давно живу тут.
Нічо' собі! Я теж хотів.
Я тут тільки проїздом. Сьогодні їду в Чикаго.
Гей, е, а що сталося з, е, Гезел, Гезел? Чи як її звали?
- Так. Я з нею одружився. - Ні чорта собі!
Та у тебе, мабуть, зараз зграя дітей, еге?
Е, а як було десь біля готелю "Стар-Юніон".
Пам'ятаєш Вебера Зламана Щелепа?
А співали! Ми, мабуть, сотню пісень переспівали.
- Гей, ти. - Так?
- Знаєш "Солодку Женев'єву"? - Трохи.
Трохи! Голова горохова! То була одна з найкращих пісень!
Не забудь "Перегони в Кемптауні".
Найкраща. Найкраща! Найкраща! Абсолютно!
- Знаєш її? - Так.
Так. Ми з ним виграли приз, її співаючи. Квартет на пікніку.
Давай. Починай.
Затягуй! Відкривай рота! Починай! Співай, еге?
Співай!
Ану! Співай!
Ех, добре, еге? Якби ще були Док і Джоунсі для балансу.
Ану ж, мавпо! Аплодуй! Було добре.
Аплодуй!
Добре.
А, мо' "Серце мого серця"?
Ой, не знаю, Джонні. Чого б нам не піти туди, де ми можемо поговорити?
Звичайно. Старі добрі часи, ага?
Ходімо нагору. У мене є пляшка.
Перехилимо кілька чарок, згадаємо старі часи?
Сумніваюся. Старі часи минули. Але випити можна.
Звичайно.
Глянь на себе.
Що ти тут робиш?
Геть звідси! Геть.
Іди в свою кімнату! Ми хочемо поговорити!
Можна й мені лишитися на розмову, Джонні?
Ворушися, бо зіб'ю трохи твого жиру!
Нахаба, ага?
- Що ти хочеш? - Кошеня. Мені треба чимось зайнятися.
Так, кошеня!
Ось. А тепер забирайся!
Ну, і де ж їжа?
Ах, ось вона.
Як для людини, яка тут проїздом, у тебе є весь затишок дому.
Мені завжди вдавалося тримати пляшку під рукою.
Трохи помию склянку.
Ну, розкажи мені про своє життя.
Ти досі працюєш в готелі?
Ні, Джонні. В поліції.
Детектив, 16-й округ.
Ну, нічого собі.
Чесне слово.
Ну, ти натренований.
Я досі пам'ятаю Барні Вудса...
кращого з граматики в третьому класі.
А як ти, Джонні? Як завжди невгамовний?
зводжу кінці з кінцями. Не всім же знати граматику.
Ось.
Я тебе викупив.
Це твій. Мій вдома.
Гарний був квартет, еге?
Найперший наш приз - чотири золотих олівці.
- Цікаво, що сталося із олівцем Дока. - Не знаю.
Але твій був на підлозі у будинку Норкросса.
Пакуй білизну, Джонні.
Хвилиночку, друже.
Я ще тебе подужаю.
Тепер вставай.
Знімай піджак.
Кидай його отам.
Я завжди був на кілька хвилин попереду тебе, Барні.
Відкіля в тебе така злість?
Я знав, що у тебе були заморочки по штату, трохи в банку...
- Але вбивство? - Відбій! Відбій. Відбій.
Не будь сентиментальним щодо тих, з ким ми колись дружили.
З пістолетом чи без, Джонні, я тебе заберу.
Чому? За що, га?
Ти єдина людина, яка знає, що це мій олівець.
Правильно.
Так давай вдамо, що ти не в курсі ніяких олівців.
Вибач.
Ти не посадиш мене.
- Чому? - Якби ти мною, ти так зробив би.
Але ти не я. Чесний чоловік.
Ти ідіот, Барні Вудс.
Не забудь, ти мені заборгував.
Те, що сталося давно, не враховується.
Такого не забудеш, Барні. Не сміши мене.
Це за тобою слідом ходитиме.
Задня кімната готелю "Стар Юніон".
Спочатку година, потім ніч...
і ціле відро пива.
Це зараз у твоїх очах -
- лихо, в якому ти був.
Ти не міг собі дозволити програти ті гроші, яких не мав.
Ти був умовно звільнений.
Ти був поганим хлопцем, але люди вирішили тобі простити.
Та врешті-решт, то ж був лише папірець.
Але в тебе не було грошей виписувати чек.
А буцегарня в Гаррісбурзі була надто близько.
Ще один чек купив тобі квиток на поїзд...
і гарний костюм.
Ну, от ти і зробив.
Виписав чек на тисячу доларів, яких у тебе не було.
А наступного ранку мав повний набір проблем.
Я тебе витягнув, Барні. Ти пішов угору.
Лузер. І не дури себе.
Ти б лишився невдахою.
Бо якщо одного дня тебе змусять ходити через чорний хід...
ти більше ніколи не зайдеш у парадні двері.
Тому я дав тобі грошей.
Ти заїкався і сказав, що не знаєш, коли зможеш повернути.
Я сказав, що зачекаю.
То я й дочекався.
А зараз я хочу свою тисячу.
Пам'ятаєш, старий, я сказав: "Настане день".
От він і настав.
Вип'ємо, га? Ану ж. Ану.
Можеш собі дозволити. Я плачу.
Ой, ти ж не п'єш при виконанні обов'язків?
Фараон.
Подиви на себе.
Дивися на костюм, черевики.
Та ти мені й 10% не повернеш.
- Скільки ти заробляєш, 40 за місяць? - Трохи більше.
Ти з самого початку був фараоном.
- Завжди капелюх у руці носив. - Це все?
Все, якщо не можеш заплатити.
Може, іншим разом.
Якби у тебе були яйця, ти б мене зараз забрав.
Але та маленька послуга з нашого минулого стоїть тобі поперек горла.
Вона як нагадування, яким ти розбишакою був.
Ну, якщо у тебе колись заведуться, гроші, розшукай мене, добре?
Ну, ну, ну! Дивіться, хто прийшов.
Велика людина.
Сядь. Дозволь тебе пригостити.
Привіт, Джонні.
Ніколи не бачив хорошого злодія, що пив би спиртне.
- Язик розв'язується. - Це особлива нагода. Дуже особлива.
Уночі я сідаю на поїзд до Чикаго.
Проведеш мене?
Ні.
У мене є частина грошей, Джонні, - близько $300.
- Я хочу, щоб ти їх узяв. - Годі жартів. Годі.
Борг є борг.
Коли подаєш комусь руку, то не даєш тільки мізинця.
Подаєш руку цілком.
Тисяча або нічого.
Послухай, скільки часу ти зможеш з оцим утікати?
Прийми мою пораду. Піди здайся.
Напиши явку з повинною. Вийди на світло.
Я і так не в тіні. Хіба не видно?
Ти єдиний, хто може мене здати.
Ні, ти помиляєшся.
Поліцейські записи завжди живі, Джонні.
- Коп у якомусь іншому місці нападе на твій слід. - Нє!
Може, хтось десь. Але... Може, хтось інший?
- Так, вони тебе злапають. - Хто це?
Дейв Баском.
Редактор місцевої газети "Заклик до дії".
Хлопці з газет! Усі ідіоти!
У них на мене нічого немає.
Гей.
Ви редактор?
Я працюю в газеті.
Теж мені зграя криміналістів.
Як щодо вбивства Норкросса? Які успіхи?
- Є людина, яка цим займається. - Звичайно!
Борці зі злочинністю. І шо ж він зробив? Чого добився?
Чи питав він водія таксі на 34-ій і п'ятій? Ні, не питав.
Чи питав він у леді на протилежному боці, яка бачила, як чоловік заходить у будинок? Ні!
Пустоголові нічого не тямлять. Нічо'!
Нічо'.
- І це все? - А цього не досить?
Теж мені, кримінальні репортери.
Не знайдуть задирки, навіть якщо скажеш, на якій вона руці.
Бовдури.
То була помилка. У нього найясніша голова на Геральд Сквер.
Ти ж не подумав, що в цьому є сенс, правда?
Таксист і леді навпроти?
Я зайшов з двору.
Просто хотів показати, що він ідіот. От і все.
Боюся, ти надто розумний для нас, Джонні.
Я задовбався на тебе дивитися, Барні.
Іди кудись.
- Хай щастить, Джоне. - Старий, ти ж не хочеш, щоб мені щастило.
Ні, ти помиляєшся.
Я не побажав би тобі нещастя. У тебе і так його багато було.
Гмм!
Гмм.
- Як вас звати? - Френк.
- Де ви живете? - 221 Східна п'ята стріт.
- Я думав, що дав тобі перепочити. - Так і було, сер.
Я був по сусідству. Крім того, мені треба про дещо з вами поговорити.
- Це особисте. - Звичайно. Я звільнюся за хвилину.
Послухай, це вже втретє за два тижні, що ти...
Ти знаєш, як воно.
Гаразд, Барні. Що я можу для тебе зробити?
Барні?
Усе стає все гірше й гірше.
Розхиталося.
Гангстери, вандали, злочинці різних мастей...
перетворили нашу поліцію в посміховисько.
Вона стала головним об'єктом насмішок людей.
Містере Баском. Тут людина з відділу поліції.
- Каже, що хоче вас бачити. Каже, це негайно. - Запросіть його.
Привіт, Барні.
Вестбаунд Лімітед.
- Чикаго, Омага, Денвер- - Ось тримай, діжка дьогтю.
Лос-Анджелес, Сан-Франциско.
У мене для тебе дещо є.
Де ти взяв?
Де фараон як ти може взяти тисячу новенькими сотнями?
Немає значення, де взяв. Порахуй.
Я вірю тобі, Барні. Я тобі вірю.
Важливо те, що тепер буде між нами.
Ми квити.
Чесно. Чесно. Чесно, еге?
Отже, почали з грошей.
Ну, давай. Забирай мене.
Отак із закінчимо, бувай, Барні.
Прибережи сили.
У тебе спиляний бойок.
У тій готельній кімнаті.
Думаєш, я дав би тобі справний пістолет?
Дай мені.
Іди сюди.
Забирайся.
Переступи, бовдуре.
О. Генрі народився в Північній Кароліні.
Він переїхав у Техас, коли йому було 20.
Він валандався на Південному Заході, в портах у затоці...
навіть у бананових республіках Центральної Америки.
Йому було 40, коли він приїхав до Нью-Йорка. Місто йому сподобалося.
Він називав його "Багдадом на підземці"
Нью-Йорк дав йому нові Арабські ночі.
Почитаємо оце оповідання, яке він назвав "Останній листок".
Місце дії? Гринвіч-Вілидж.
Час? Зима.
Погода? Заметіль.
Це була місцина низької орендної плати та високого мистецтва...
де бідність і амбіції тиснули одне одному руки.
Але тут тривало життя...
і тривала смерть...
і любов.
Але якоїсь миті любов закінчувалась.
Гей! Гей!
Джоанно. Час повертатися.
Твоя сестра так розбушувалася, що ладна була викликати поліцію.
С'юзен! С'юзен!
Джо!
Ну, як вона, лікарю?
Пневмонія.
Я зайду вранці.
Дякую, лікарю.
- З нею все буде гаразд? - О, вона молода.
Немає причин, щоб вона не видряпалася.
Щасти.
Пневмонія.
А все через того актора.
- Я сто разів її попереджав. - Тсс.
- Знаю я таких чоловіків, як знаю кольори. - Містере Берман.
Ах! Та чи слухатиме вона мене, чоловіка, що знає все...
який скрізь був і все бачив?
- Містере Берман, будь ласка. - О так, знаю я, що ви з сестрою про мене думаєте.
Старий цап, що живе угорі й тупцює по стелі.
- Містере Берман, будь ласка, заспокойтеся. - Та що з тобою?
Чому ти така схвильована? Ти чула, що сказав лікар.
Вона молода. Видряпається. З нею все буде гаразд.
Буде їй хороший урок.
Лишайся тут, а я потурбуюся.
- Я все одно збирався до перекупника картин. - Дякую.
Містере Берман, скажіть аптекарю, нехай запише мені в борг.
Так. Актори. Ненавиджу акторів більше, ніж отруту!
Лікар каже, нічого страшного.
Кілька днів відпочинеш.
Звичайно, він каже, треба було тебе відшльопати за прогулянки по такій погоді.
С'ю. Мені так соромно.
Чому?
Ну, звичайно. Принижена гордість.
Та через півроку ти над цим сміятимешся, якщо іще згадаєш.
А тепер заплющуй очі і спи.
Не можу.
Нісенітниця. Звичайно, можеш.
Ти не розумієш.
Я...
Я не все тобі сказала...
про мене й Шелдона.
Та й не треба.
Я думаю, що все і так уже знаю.
Боже, що ж ти подумаєш про мене.
Я... почуваюся як
Сестричко, це не кінець світу...
ну, помилилася ти.
Нам обом потрібно щось знінювати.
Ох.
Я заберу через п'ять хвилин.
- Бермане, не зараз. - Ну, послухай, Борисе.
Можеш взяти моє слово...
слово бідної незалежної людини.
Я зробив усе точно так, як ти мені казав.
Купив яблуко, купив грушу, купив банан.
Поклав усе у тарілку й почав малювати.
Точнісінько, як ти казав. Поглянь.
Інший Берман.
Ай-я-я-я-я-ай!
Бермане. Може, ти випереджаєш свій час.
Може, в 1950 тебе визнають,
якими б твої картини не були.
Але мої клієнти купують тільки ті картини, які визнають.
Але ж мистецтво має виражати думку.
А твої картини нічого не кажуть тому, хто сюди заходить.
Послухай, Борисе. Порівняно з тим, що висить у тебе на стінах, фотографії набагато кращі.
- Знаю, знаю. - Не зрівняти!
Але ж чому ти не малюєш те, що люди одразу побачать, подивишись на картину?
- Зроби мені послугу - не кажи, що мені малювати. - Бермане, будь ласка.
Ми старі друзі, еге? Спробуй ще раз.
Повернися й намалюй яблуко...
банан і грушу.
- Не можу! - Чому?
Я з'їв їх.
Послухай. Ти купиш цього Бермана...
якщо я дам тобі слово честі, що спробую знову?
Гаразд. Три долари.
Три долари за Бермана? Ти завжди платив мені п'ять.
Справи йдуть погано.
Ну, тоді за три я тобі не віддам.
Краще поголодую до 1950, якщо треба.
Три долари за Бермана! Та за кого він мене має?
Ну, все готове. Це коштуватиме 2 долари.
- Гаразд. Запишіть на Міс Гудвін. - Міс Гудвін.
Вибачте, сер. Більше ніяких кредитів.
Що ви кажете? Дівчина хвора, а ви ще й кредиту не даєте?
Я тут тільки працюю. Так мені сказали.
Гаразд. Загорніть. Я повернуся за хвилину.
Отримаю невелику спадщину.
Я вилікував дуже багатьох пацієнтів, міс Гудвін.
З деякими траплялося диво...
бо їх жага до життя була найкращими ліками.
Але є також і жага смерті.
Я б урятував вашу сестру, якби вона цього хотіла...
але вона не хоче.
Яка б не була причина, вона не допомагає мені.
Ви, мабуть, помиляєтеся, лікарю. Їй є для чого жити.
Гмм. Якщо ви її в цьому переконаєте, вона переживе кризу.
Я роблю все можливе.
Добре!
- Бульйон нагріється за хвилину. - Я не голодна.
Ще один.
Що?
- Знаєш, це смішно. - Що смішно?
О, те, що помічаєш, коли хворий.
Те, чого раніше не помічав.
Наприклад?
Як ота лоза плюща навпроти.
А що з нею?
Учора я нарахувала на ній 21 листок.
- Хіба це не смішно? - Що смішно?
Ти не розумієш? Мені 21.
а зараз там тільки 14.
Я молодшаю.
Через день чи близько того вони всі зникнуть.
а коли зірветься останній листок...
Це ж теж кумедно, так?
Живе...
помирає.
Серденько, але ж добре жити!
Ти ж віриш у це, сестричко, правда?
Я така стомлена, С'ю.
Подрімай.
Тобі стане набагато краще.
- Не... Не роби цього - Я тільки хотіла затемнити кімнату.
Я хочу дивитися надвір, коли прокинуся.
Спробуй добре виспатися, добре?
Я спробую.
Старий цап!
С'ю, це мене не турбує.
Ну, це турбує мене.
Зайдіть!
Як твоя сестра?
Якби вам не було байдуже, ви б не шуміли.
Так, я знаю. Я шумлю.
Але розумієш, коли я пишу...
то настільки забуваюся, що божеволію
Їй справді дуже погано? Я думав, вона вже одуж...
- Ні. - Що з нею?
Не знаю.
У неї якась нав'язлива ідея про листя...
плюща навпроти.
Що за нав'язлива ідея?
Думаю, вона... Ой, це так важко пояснити.
Але... Їй чомусь здається, що плющ якось пов'язаний із її життям...
що...
що коли осиплеться все листя...
вона помре.
Послухай, С'юзен, це ж божевілля.
Знаю, звучить по-дурному, але... так вона щойно сказала.
Послухай, ти... ти зараз втомлена.
Усі ці ночі ти не спала, і від цього ти теж хвора.
Якби ви почули її...
Мабуть, ви маєте рацію.
- Мабуть, у мене розгулялася уява. - Звичайно.
Послухай, іди зараз до своєї сестри...
я обіцяю, буду тихий, як миша.
Мертва миша.
Гей! І більше ніяких дурних думок.
Гаразд.
Джо! Джо!
Ці листки нічого не означають.
Маленька, ти одужаєш.
Ти одужаєш!
До ранку побачимо.
- Бермане! - Вибачте.
Я тільки трохи п'яний. Я тільки...
Продовжуйте, співайте! Радісна нагода.
Вам же байдуже до Джоанни?
Ви зробили все, що могли, щоб вона не одужала.
Я не прошу тебе простити мені. Я...
Я тільки хочу, щоб ти зрозуміла.
Будь ласка, ідіть геть.
Тільки сьогодні...
уперше я нарешті усвідомив, хто я.
Трьохдоларовий художник.
Не більше, не менше.
Мої картини нікому нічого не кажуть.
І я знаю чому.
Бо мені нічого сказати.
А коли митець знає це...
йому нічого не лишається, як піти втопитися.
Вибач. Мені шкода.
Містере Берман, я така засмучена, що вже й не знаю, що кажу.
Не хвилюйся, С'юзен.
Ти не сказала нічого такого, що було б неправдою.
Що будемо робити?
Я саме дивилася на листя.
Лишився тільки один.
До ранку він упаде, а коли Джо прокинеться...
Але ж цього не станеться, правда?
Це... Це просто не може статися.
Наберися відваги, С'юзен.
І якщо молитва старого цапа допоможе...
твоя сестра одужає.
Не хвилюйся. Вона одужає, їй стане краще.
- С'юзен? - Я тут, Джо.
Дай мені подивитися на листя.
- Ні, не зараз. - Я хочу знати.
- Пізніше, Джо. Потім. - Будь ласка, С'ю.
Він вистояв, Джо, хоч була й буря.
Чи це не диво?
А якщо один сміливий листок може...
то ти теж можеш.
Як почуваєтеся?
Я голодна, лікарю.
Ну, ідете на поправку.
- Бульйону? - Так.
Ну, я... я... зайду увечері...
просто привітатися.
- С'ю? - Так?
Можна... Можна мені дзеркало і гребінець?
О, С'ю!
Що відбувається?
Піду довідаюся.
- Що там, місіс О'Браєн? - Та старий.
- Художник, який живе нагорі в 3-B. - Містер Берман?
Минулої ночі він був п'яний, хитався по снігу.
Я бачила, як він стоїть колінами на землі, як собака.
- Що сталося? - Старий його віку та ще й годинами в снігу?
Не витримало серце. Знайшли його цього ранку. Він помер.
Він був божевільний, як і всі художники.
Уяви, серед ночі прийшов і попросив у мене ліхтар.
О, знаєте, він був добрий чоловік, еге?
Що там, С'ю?
- Берман? - Так.
Що сталося?
Він помер минулої ночі.
Ох.
- Бідолаха Берман. - Так.
Бідолаха Берман.
Все буде не так без його шуму нагорі.
Він не тупотітиме, не ламатиме нічого, щойно закінчив картину.
Він був нашим хорошим другом, Джо.
Дуже шкода, що він не був кращим художником.
Я ніколи не могла второпати, що ж він намалював.
Думаю, ти помиляєшся, Джо.
Він був великим художником.
Якось я розповім тобі наскільки.
О.Генрі в той чи інший час був...
аптекарем, пастухом, бухгалтером, репортером, редактором.
Він не боявся падати в житті, не боявся й видряпуватися.
Почитаємо "Вождя червоношкірих".
Це сталося в сільській Алабамі на початку 1900-их.
Отак, Вільяме. Шість миль до місця призначення.
Якраз хороша відстань.
Глянемо отут.
- Це ніби непогане місце. - Не для мене.
Вільяме, це чудова схованка.
Поглянь, печера, проточна вода, усі зручності.
Гмм. Мені не подобається місце, де немає дверей.
Гарне спокійне місце, щоб провести кілька днів.
І ночей. Слік, ти колись спав під відкритим небом?
Вільяме, не кажи мені, що боїшся жити за містом.
Я нічого не боюся, а особливо життя за містом.
Чому, щоразу коли я бачу... Що це?
- Що це? - Вільяме, не поводься, як дитина.
Це, може, білка або якась кицька.
Ну, зроби щось. Позбудься її! Скоріше!
Геть, кицько. Геть. Хороша кицька.
Геть, кицько. Давай, давай, давай!
Бачиш, нічого страшного, якщо не боятися.
Але я боюся.
Ніколи не дозволяй тварині зрозуміти, що ти боїшся.
Без толку. Вони якось це відчувають.
Та ну. Розвантажимо провізію й підемо в місто.
Знаєш, Сліку, я думаю, нам варто відмовитися від цієї ідеї.
- Це мене хвилює. - Чому?
Викрадення дитини. Це протизаконно.
Не можна накидати мішка на голову чужій людині.
Ти не надто хвилювався через закон, коли ми продавали акції нафтової компанії в Пеорії.
То було інше. То були наші старі друзі. Ми їх близько знали.
Ну, і в нафтовій свердловині є щось безособове. Я її навіть не бачив.
Нафтова свердловина - це дірка в землі, оточена паразитами.
Гмм. Я все ж думаю, що викрадення людей - не кращий спосіб дістати грошей.
Ну, це твоя думка.
Хто із нас розумніший?
Скільки разів ти був у в'язниці, Вільяме?
- Шість. - А я тільки двічі.
Отже, відповідь очевидна.
Мені це не подобається. Це все діти...
Нам треба гроші. У нас то є акції золотої копальні, які ти надрукував...
а без шматка золота в руках їх не продаси.
У Джо Коллінза є самородок завбільшки з пристойну каменюку.
Треба дістати грошей, щоб його купити.
- А він тобі повірить? - Не думаю.
Ти наполягаєш, що викрадати дитину - єдиний вихід.
Вільяме, для швидкого, безпечного повернення твоїх інвестицій...
без викрадення дитини не обійтися.
Я розглядаю це як здоровішу пропозицію, ніж дурити вдів і сиріт.
І це особливо правдиво на цій південній землі злиднів...
бо в усіх місцевих жителів одна спільна слабкість.
- Вони люблять своїх дітей. - Це надто ризиковано.
А якщо викрадеш сироту? Хто за нього платитиме?
Вільяме, не будь таким песимістом.
- Ти щось знаєш про дітей? - Тільки одне.
Діти повинні робити те, що їм кажуть дорослі...
бо ми більші, ніж вони.
- Мені це не подобається. - Вільяме, ми зволікаємо.
Закінчуймо це розвантажувати й поїдемо в місто шукати жертву.
- Добрий ранок, народ. - Добрий.
Нам треба води для машини.
- Звичайно. - І деяку інформацію, будь ласка.
Піт принесе вам води. А що ви хочете знати, містер?
Кажу, тут гарна місцина.
- Звичайно, гарна. - Справді?
А якщо хочеться купити тут шматок землі, то у кого питати?
Нащо вам земля?
- Що ви хочете вирощувати? - Земля тут не дуже.
Ви хочете низовину чи на пагорбі?
Е, а що краще?
Ну, це залежить від того, що ви хочете вирощувати.
- Низовину. - То Еб Дорсет може вам допомогти.
Він викупив стільки землі, скільки ні в кого немає.
Але навіщо вам земля?
Еб Дорсет? А який це Дорсет?
Ну, Дорсет він не один, це Еб.
Так, він одружився на дівчині з Ярборо.
А навіщо вам земля?
Одружився на дівчині з Ярборо. Здається, пригадую.
Е, чи благословив приплід їх союз?
Е...
- Що ви сказали? - Чи є у них діти?
Ну, ці маленькі об'єкти, які з'являються після одруження.
Так. Ну, я думаю, можна і так сказати.
- Так. - Дозвольте запитати, що означає ваша туманна відповідь?
Ну, якщо хочете, можна назвати Джей Бі дитиною.
- Джей Бі? - Джей Бі?
- Так його називають. - О, це хлопчик.
- Ну, думаю, можна назвати його хлопчиком. - Так.
Скільки йому років?
Джей Бі скоро буде десять.
Який чудовий вік для хлопчика.
То де, ви кажете, живуть Дорсети?
- Я не казав. - Униз по дорозі.
Білий будиночок із побитими шибками.
Ви не сказали, навіщо вам земля.
Знаєте, я сприймаю вашу розмову обмеженою, хоч і досить стимулюючою.
- Дякую. - Дуже дякую. Велике спасибі, хлопці.
- Сподіваюся, ще побачимося. - До зустрічі.
Дякую, синку.
Саллі Мей, піди замкнися у кімнаті, поки янкі не заберуться з міста.
Ай, тату.
Де він живе, як той казав?
Білий будиночок з побитими шибками.
Ага.
Обід готовий?
На Джей Бі чекатимеш?
Він знову спізнюється.
Коли він пішов?
Десь дві доби тому.
Мав би вже зголодніти.
Краще накрию і для нього.
Так, він вдома.
Ебенезере, два чоловіки приїхали в машині.
Правда?
Ну, так.
Накидають мішок на голову Джей Бі.
Ні.
Везуть його геть.
Вони, мабуть, немісцеві.
Дуже схоже.
Посади його отут.
З тобою все гаразд, Джей Бі?
Якщо ми тебе розв'яжемо, обіцяєш чемно поводитися і не втікати?
Ти мене чув? Питаю, ти мене чув?
Ти наляканий? Гмм.
Ну, гаразд, не хочеш - не розв'язуватиму.
Тепер послухай, Джей Бі.
Ти в руках двох відчайдухів і мусиш поводитися чемно.
- Правильно, Вільяме? - Так, краще поводься чемно.
Так, ти маєш... Поклади того ножа. Поклади його.
- Вільяме, забери ножа у Джей Бі. - Краще ти.
Джей Бі, ми з Вільямом вирішили, що ти можеш залишити ножа собі.
- Ти радий? - Ви мені не подобаєтеся.
- Що ти сказав? - Я сказав, що ви мені не подобаєтеся.
- Джей Бі, не треба нас боятися. - Ми твої друзі.
Я поїду в місто й лишу записку про викуп у поштовій скриньці твого батька.
І якщо він заплатить ту невелику суму, яку ми за тебе попросимо...
ти негайно повернешся додому, живий і здоровий.
Ти розумієш?
Чекай хвилинку, Джей Бі. Скільки ти хочеш за нього просити?
Ну, я планував почати торгуватися з двох тисяч.
Дві тисячі? Я думаю, ти переоцінюєш шарм цієї дитини.
Твоя проблема в тому, що ти не розумієш людської природи.
Чим чорніша вівця, тим швидше її викуплять.
І якщо я розбираюся в чорних вівцях...
то ми натрапили на колекційний екземпляр.
Будь-хто, хто заплатить $2,000 за нього, - божевільний.
Я чув що ти сказав.
Ти мені не подобаєшся, але ти не ідіот.
Дякую, Джей Бі. Дякую.
Гроші це не все. Я переконаний, 2000 - забагато.
Може, ти маєш рацію. Я зменшу до 1500. Мені краще вирушати.
Закину записку у поштову скриньку Дорсета, як тільки стемніє.
- Ти надовго? - Господи!
Тільки не кажи, що боїшся лишатися з цією дитиною.
Слік, а чому ти не залишишся, а Вільям нехай іде?
- Дуже практична думка. - Ні, надто пізно, Джей Бі. Наші плани складено.
А ти не думаєш, що краще його зв'язати, а ми підемо удвох?
Послухай, коли розведеш вогонь, дай Джей Бі щось поїсти...
і подружися з ним.
Подружитися з ним? Не затримуйся.
- Еб? - Га?
Там чоловік кладе щось у поштову скриньку.
Я так і думав.
Може, сходити принести?
Не турбуйся. Скоро ранок.
Вільяме, записку про викуп доставлено.
Лишається тільки чекати результатів.
Ви з Джей Бі знайшли спільну мову?
Слік, стій де стоїш. не роби різких рухів.
У чому справа, Вільяме?
Якби було більше світла, ти побачив би, що у лівій руці Джей Бі тримає мого годинника...
а в правій - величезний камінець, придатний для серйозного руйнування.
Будь ласка, не роби різких рухів.
Ну, Джей Бі, хто ж так поводиться? Я тебе запитую...
Розмови нічого не дадуть.
Так, Джей Бі.
Як він дістав годинника?
Ми вечеряли, раптом він кинув мені за комір на спину гарячу картоплину...
і наступив її ногою.
- Чому? - Ну, у нас розійшлися погляди.
- Він хотів, щоб я називав його Вождем червоношкірих. - Вождем червоношкірих?
Так. Він хотів грати в індіанців, а я - ні.
Вільяме, я не бачу ніяких причин відмовляти хлопчиськові.
Крім тієї, що він хотів зняти з мене скальп.
Ну, Джей Бі, має ж бути інший спосіб грати в індіанців.
Вождь червоношкірих має їхати в резервацію.
Попереджати свій народ, що їдуть блідолиці.
Вождю потрібен кінь.
О, ні, тільки не це.
Якщо Вільям стане твоїм конем, ти віддаси йому його годинник?
Блідолиций буде конем.
Я цього не зроблю. Я відмовляюся.
Я поговорю з ним по-індіанськи, Джей Бі.
Що каже блідолиций?
Вільям буде твоїм конем, Джей Бі. Гаразд, Вільяме.
Слік, залишся.
Кінь, сюди.
Як далеко до резервації?
Десять миль до резервації.
Може, є короткий шлях. Ой! Ау! Слік!
- Повернися! Нечесно! - Спокійно. Спокійно.
- Нечесно! Нечесно!
Ану, стій отам.
Візьми, Вільяме. У мене його ніж.
Нічого задовольняти примхи дитини.
- Це правда тільки в теорії. - А тепер, Джей Бі, давай припиняти це.
Блідолиций бреше. Надурив Вождя червоношкірих.
Вождь ніколи не забуде.
Щось мені підказує, що наш тріумф тільки тимчасовий.
- Блідолиций не ідіот. - Дякую, Джей Бі.
Чи не думаєш ти, що варто зв'язати малого, перш ніж ляжемо спати?
Я забрав його ніж.
Ми поховали усю небезпечну зброю навколо табору.
Про що іще хвилюватися?
Пам'ятаєш, що він сказав перед сном?
Та це пусте. Я чув, що він сказав.
- Пам'ятаєш? Що? - Так.
Він сказав: "Блідолиций, молися своєму білому батькові. Попрощайся з ним".
- А що іще він сказав? - "Вождь червоношкірих ніколи не забуде".
І ти хочеш сказати, що нема чого хвилюватися?
Вільяме, якщо ти триматимешся за ці думки, то я рознервуюся.
Нам обом є чого хвилюватися.
Та ну, Вільяме. Давай добре виспимося.
"Вождь червоношкірих ніколи не забуде".
Слік. Слік. Слік!
- Га? - Прокидайся. Не рухайся.
Покажи йому, що ти не боїшся.
Біжи, Вільяме.
- Я не можу далеко бігти, Слік. - Виберемося на дерево, Вільяме.
- А ведмеді вміють лазити по деревах? - А от і він. Скоро дізнаємося.
Вільяме, здається, це корицевий ведмідь.
Мені байдуже до його аромату. Скоріше, він попробує мене на смак.
Гей, блідолиций. Хочеш, щоб Вождь червоношкірих прогнав ведмедя?
Так, прожени його звідси. Прожени його.
- А що ти даси мені? - Можеш забрати свого ножа, Джей Бі.
А як щодо твого годинника, Вільяме?
Звичайно. З радістю. Ланцюжок теж можеш забрати.
Слік, я візьму і твого годинника.
Так, Джей Бі.
- Тримай. - Тільки прожени його.
А ви обоє гратиметеся зі мною в індіанців?
- Як скажеш, Джей Бі - Що завгодно. Тільки прожени його.
Добре. Вперед! Забирайся звідси! Іди!
Геть звідси!
Давай! Киш звідси!
Так! Вперед! Киш звідси!
Ворушися! Геть звідси! Киш!
Іди! Іди! Ворушися!
Геть! Геть звідси! Киш!
Добре. Можете спускатися. Ми пограємося в індіанців.
Поспішіть, бо покличу ведмедя назад.
- Давайте! - З превеликим задоволенням, Джей Бі.
Тсс, Вільяме. Тсс.
Вільяме, більше не треба кричати.
Він уже п'ять хвилин спить.
Тільки не буди його.
Слік, це була найгірша ніч у моєму житті.
Не думаю, що я ще хоч трохи витримаю.
Вільяме, посоромився б...
мала дитина не повинна зламати твій дух.
Досить, Слік. Хоч ти не муч.
- Ти так само наляканий, як і я. - Я, наляканий?
Так, ти. Він сказав, що спалить тебе на вогнищі уранці, й ти боїшся.
І більш того, він це зробить. І я чув, як ти про це бурмочеш...
Тсс, тсс. Вільяме, маєш рацію.
Я боюся.
Це вже краще.
Якби я тільки міг вистояти, поки його батько принесе гроші. Якщо принесе.
- Це може тривати довго. - Про що ти, довго?
У записці я сказав йому принести гроші о шостій вечора завтра.
- О, ні. - Я тільки хотів дати йому час їх дістати.
Котра зараз година?
Може, розбудити Джей Бі і спитати?
Вільяме, що в біса з тобою таке?
- Що за дурне питання. - Де Джей Бі?
Очевидно копає черв'яків нам на вечерю.
Що з твоїм оком?
Він зробив це рогаткою і каменем завбільшки з твій котелок.
Може, тобі краще намочити око, щоб не...
Поки я роздуплявся, він мене штовхнув, і я сів у багаття.
Це єдине місце, де мені комфортно.
Вільяме, від того, що я тобі скажу, тобі краще не стане.
Тільки не кажи, що ти не отримав грошей.
Ось, допоможи мені.
Ні, Вільяме, я не дістав грошей.
Слік, забудь про 1500.
Бери тисячу, п'ятсот. Можеш забрати з моєї частини.
Подивися, що він зі мною зробив.
Так, я розумію, про що ти. Але чекай, поки почуєш це.
Це від батька Джей Бі. Тут написано: "Джентльмени" - це ми.
"Усім серцем я з вами.
Як знак мого співчуття, я пропоную вам контрпропозицію.
- За 250 готівкою... - Він божевільний.
я заберу у вас Джей Бі".
Ми не платитимемо. Ми поїдемо й залишимо маленького монстра тут.
Боюся, він подумав про це, Вільяме.
- Тут йдеться: "До вашого відома, я шериф цієї місцевості... - О, ні.
І є тільки одна дорога з того місця, де ви знаходитеся".
- Що будемо робити? - "Якщо вас цікавить моя пропозиція, джентльмени...
я пропоную, щоб ви привели Джей Бі після сутінків...
бо інакше наші сусіди, які вже святкують цю втрату...
можуть заподіяти вам шкоди.
Підпис: Ебенезер Дорсет".
Ти колись чув про таку рагульську, нестриману зухвалість?
Я думаю, його батько марнотратець, раз дав нам таку ліберальну пропозицію.
- Врешті, що таке $250? - $250?
Вільяме, це все, що у нас є.
Слік, я прошу тебе, благаю, молю.
Це тільки гроші. Будь ласка, заплати йому!
Добре, Вільяме. Якщо ти наполягаєш.
Але щоб повернути Джей Бі, треба його спочатку спіймати.
- Я пропоную... - Тсс. Ось він іде.
Добрий вечір, Джей Бі
Привіт, Слік. Тобі не дали грошей, правда?
Дали. Ось вони тут.
- Тобто мій батько заплатив тобі? - Звичайно.
- Подивимося. - Вони отут. Подивися там.
Попався. Не рухатися. Бо битиму.
Попався, Джей Бі.
- Я здаюся! Здаюся! Ось, Вільяме. - Добре.
Мені? Дякую, Джей Бі.
Вільяме, я змінив свою думку про тебе.
- Справді? Це добре. - Ти мені досі не подобаєшся.
- Але тепер я думаю, що ти ідіот. - Чому?
- Те, що ти тримаєш. - Ті квіти, які ти мені дав?
Частина - то квіти, але решта - отруйний плющ.
Отруйний плющ? Чому, ти...
- Тільки раз, будь ласка! - Ні, Вільяме. Я забороняю тобі...
- Я доберуся до нього! - Вільяме, контролюй себе.
220, 225, 230-
Та', я не хочу тут бути.
- Я хочу з ними. - Ах.
- Скрути йому руку, Ебензере. - Я буду хорошим. Я буду хорошим.
235, 240, 245-
Краще перерахуйте, містер.
Остання купюра перегнута.
- Будь ласка, Слік. - Маєте рацію, мадам.
Дякую, що виправили, мадам. 245.
Ось. $250.
Ви не думали інвестувати ці гроші в хорошу, безпечну справу...
Будь ласка, Слік. Як далеко до державного кордону?
- Не так і далеко. - Думаєте, ви його втримаєте?
Ну, я не такий сильний, як раніше...
Але, здається, можу обіцяти вам щонайменше 10 хвилин.
Ми були б дуже вдячні.
- До побачення, Джей Бі. - До побачення, Джей Бі.
До побачення, Слік. До побачення, Вільям. Сподіваюся, ще побачимося.
Ну, шанси малі, Джей Бі.
Не розраховуй на це.
Це не хлопець, а золота жила.
- Хтось іде? - Не схоже.
Але не сповільнюйся.
Дитина нас ошукала.
У тебе немає мозку, а в мене відваги.
Непереможна комбінація.
Слік, що зараз будемо робити?
Надрукуємо ці сертифікати на золоті рудники.
У мене не стане духу продавати ці підробки.
Збери себе докупи, Вільяме.
Який же самовпевнений чоловік без самовпевненості?
На переломі століть, деякі соціальні лідери в Нью-Йорку...
стверджували, що варто спілкуватися лише з 400 людей.
У знак незгоди О.Генрі написав книгу, яку назвав Чотири мільйони.
Він вважав, що кожна людина варта того, щоб її знали.
Зараз сам термін "400" майже забули.
Але з Чотирьох мільйонів...
"Дари волхвів" таке ж живе й нове оповідання, як і того дня, коли було написане.
О.Генрі сказав: "Волхви були мудрецями...
дивовижно мудрими людьми, які принесли дари немовляті в ясла.
Вони започаткували традицію дарування різдвяних подарунків".
І цієї традиції дотримувалися, коли почалася ця історія -
у році Божому, 1905.
- Доброго ранку, місіс Янг. - О, доброго ранку, містере Шульц.
- Як ваше люмбаго? - Га?
- Питаю, як ваше люмбаго? - Я не чую.
Мої компліменти кухарю, який готував сьогодні каву.
Ах, каву цього ранку я готувала сама.
Кухарки сьогодні немає. Я дала усій прислузі вихідний.
- Переддень Різдва, ти ж розумієш. - О, так воно і є.
- І я ще не купив тобі подарунка. - Справді?
- Це якраз добре, бо я знову передумала. - Так?
Так, я вирішила, що не хочу діамантової тіари.
Ні. Я... я хочу котикове манто.
Бачиш, це єдине хутро, якого в мене немає, тому я просто повинна його мати.
Гаразд. Одразу ж після обіду куплю.
Обід. Я рада, що ти це мені сказав. Тепер, кажи правду.
Тобі не набридло щодня обідати в Дельмоніко?
Може, хоч раз ти не відмовишся від чогось домашнього...
складеного в милу коробочку?
- Було б дуже добре. - Так?
Ось, маєш.
Біле м'ясо індички, вишні в бренді...
о, трохи каштанової підливки.
Дай поглянути. О, так. Ці тістечка з морозива...
якими ми так насолоджувалися під час медового місяця в Парижі.
- Делла? - Так?
Це ж жахливо не мати всього цього насправді?
У мене є ти...
і це насправді.
Чверть. Ну, подивимося, чи на вежі святого Бенедикта правильно йде годинник.
Тільки 14 хвилин. Він на цілу хвилину поспішає.
Отже, в мене є ще одна хвилина, щоб сказати, що я тебе кохаю.
О, Джим!
Знаєш, зараз усе мені згадується...
Перший раз, коли я тебе побачив десь рік тому...
На Різдво у гостях у містера Крампа...
І я подумав, що одного дня витягну з її волосся шпильки...
і побачу, як воно упаде до її талії.
А заради цього я готовий з нею одружитися.
Ох, містере Янг, яка безвідповідальна думка.
- Зовсім ні. - Ох, я така рада, що пішла на ту вечірку.
Я побачила тебе одразу ж і подумала...
якщо він одружений, я попрошу її віддати його мені.
- Місіс Янг, яка безвідповідальна думка. - Зовсім ні.
Я подумала, нас ніхто не відрекомендує, то я і спитала у тебе, котра година.
Пам'ятаєш? А ти витягнув свій годинник...
і я подумала, що він, мабуть, дуже багатий.
На якусь чудову мить здалося, що на святі тільки ти і я.
Нікого на світі, тільки ти і я.
- Ти і твоє прекрасне волосся. - Ти і твій чудовий годинник.
- Гарний, правда? - Найгарніший у Нью-Йорку.
Тобі треба платиновий ланцюжок до нього замість шкіряного ремінця.
Джим, усе, проблему вирішено!
Твій різдвяний подарунок. Я думала, що ж тобі купити.
Платиновий ланцюжок з діаманатами якраз до моєї тіари.
Ти ж передумала, пам'ятаєш?
- Котикове манто. - А ми можемо дозволити собі і те, й інше?
Уже 26 хвилин. Зможемо, якщо я піду в офіс і зароблю трохи грошей.
Я зберуся за секунду. Пройдуся з тобою до м'ясного магазину.
Як ваше люмбаго, містере Шульц?
Сьогодні краще, дякую. Доброго ранку.
Останній день на вулиці. Завтра сидітимете вдома, лікуватиметеся.
Ой, дякувати Богу, вона їх не купила.
Вони жахливо виглядатимуть у її волоссі.
Їх колись носила китайська імператриця.
- Ціна $25. - Джиме, як ти...
Я запитував їх ціну позавчора. Я подумав, вони, може, задорогі...
Діамантова тіара виглядатиме набагато краще із котиковим манто.
А тепер іди. Спізнишся на роботу.
Ну, і що ти хотів би на різдвяну вечерю?
Кажи, тобі вже набридло їсти індичку?
Може, гуску, фаршировану яблуками, чи качку з апельсиновим соусом?
Приготуй, що хочеш. Здивуй мене.
Але не стій на вулиці надто довго. Знаєш що...
Місіс Шульц сказала, що щоденна прогулянка мені корисна, а вона гуляє щодня.
Хочете чогось?
Е, фунт фаршу з курятини і яловичини і півфунта ковбаси.
Як думаєте, цього вистачить, щоб приготувати рулет для двох?
Думаю, так.
П'ятдесят, 75, долар, долар 25, долар 50...
60, 75, 80, 85, 86, 87.
Що можна купити за долар і 87 центів?
Так?
Е, ви Моріс?
Я.
Чим можу вам допомогти, мадам?
Ви купуєте волосся?
Хороше - так.
А моє купили б?
Ну, подивимося, мадам, зараз.
Сядьте.
О, мадам!
О, воно прекрасне!
Неймовірно!
Така якість, така краса, такий блиск.
Е, воно непогане.
Я дам вам, е, $20.
Двадцять? Мені треба...
Тобто чи не могли б ви дати трохи більше? Скажімо, 22.50?
Двадцять - моя ціна за таку довжину і товщину.
Погоджуйтеся або ні.
Ну...
А ви можете... можете зістригти його швидко, щоб я не передумала?
О, звичайно, мадам. Звичайно.
Дайте погляну.
Краще буде, якщо ви заплющите очі.
Тобі не здається, що годинник трохи відстає?
Маєш рацію. Він відстає на чотири хвилини.
- Містере Янг? - Так, містере Крамп?
- Я бачу, ви дуже цікавитеся часом. - Так, сер.
Чи мені вам нагадувати, щоя вам плачу за час, по $17.50 за тиждень?
Так, сер.
За 54 години на тиждень, це близько 33 центів на годину...
близько півцента за хвилину.
- Правильно, сер. - Час, молодий чоловіче, це гроші.
А переддень Різдва - це тільки 24 грудня.
Розумію, містере Крамп.
За два центи я б...
- Скільки треба заробляти 2 центи? - Чотири хвилини.
А я розраховував, він нас раніше відпустить.
Мені треба купити подарунок для Маргарет.
- А що ти купуватимеш своїй дружині? - Не знаю.
Залежить від суми нашої премії на Різдво від Крампа.
Я не думаю, що це буде $500.
П'ять сотень? Не схоже.
Стільки коштує котикове манто.
Скажи, Білле, чому жінці хочеться носити котикове манто?
Хтозна.
Тсс. Він повертається.
Джентльмени, прошу вашої уваги.
Мені сумно це говорити, але оскільки бізнес цього року ішов дуже погано...
що вам як бухгалтерам добре відомо...
не буде щорічної премії на Різдво.
Однак тому що я скасував звичну різдвяну вечірку...
я розподілю її вартість і додам до вашої зарплати.
Кожен із вас отримає... додаткові три долари.
Веселого Різдва.
Веселіше, Джим. За ті три долари...
купиш їй один навушник із котика.
Чиста платина.
Гарний, nein? Для вашого чоловіка?
Він спокійний, але дорогий.
Так, це його повністю описує.
Ой! Ой, я думала ви про Джима, мого чоловіка.
Можливо.
Він, мабуть, добрий чоловік, раз ви за нього вийшли.
О, дякую.
Це єдиний ланцюжок, що я бачила, такий же гарний, як його годинник.
Це не простий годинник.
Він належав його батькові і дідові...
і буде передаватися...
Ну, якщо у нас буде син.
Буде. У вас буде хлопчик.
Цей ланцюжок принесе вам удачу, запевняю.
Містере Менкі, у мене 21 долар і 87 центів...
але я так хочу піти додому із цим ланцюжком.
Можна... Можна я заплачу решту пізніше?
Що означає "пізніше"?
Ви думаєте, я вичавлюю кров із каміння?
Для вас... особлива ціна.
Двадцять доларів.
О, містере Менкі!
О, дякую! Дякую!
Містере Шульц, я бажала вам веселого Різдва?
- Не знаю. Мабуть. Думаю, так. - Ну, то побажаю ще раз.
Я усім бажаю веселого Різдва, навіть Санта Клаусу.
Боже вас благослови.
О, Боже, тільки хай він мене не розлюбить.
Боже, тільки нехай не розлюбить.
- А де Джим? Джиме, ходімо. - Я його не бачив.
Ідемо в салун "У Кленсі", вип'ємо рому з гарячим маслом.
- Ні, дякую, хлопці. - Та ну! Переддень Різдва.
Ні, у мене дружина вдома. Хвилюється, що я пізно.
- Веселого Різдва! - Веселого Різдва.
Бідолаха підкаблучник, еге?
- А ти колись бачив його жінку? - Ні.
Хотів би я до такої під каблук.
Привіт.
- Не вмикай... - Чому?
О, Джиме, не дивися на мене так.
Воно знову відросте. Ти ж знаєш, як швидко у мене росте волосся.
Але... Але що...
Я відрізала його і продала...
бо не могла не купити тобі різдвяного подарунка.
Ти відрізала своє волосся?
Так. І продала його.
Але ж це не так суттєво, Джиме?
Я та ж сама я і без волосся.
Не можу повірити.
Твоє волосся...
його немає.
Не шукай його, Джиме. Я продала його, кажу тобі.
Ой, Джиме, скажи мені, що це не страшно.
Скажи, що я нормально виглядаю. Навіть якщо ти так не думаєш, скажи.
О, скажи "веселого Різдва" і відкрий свій подарунок, любий.
Ні, воно нормально виглядає. Воно... виглядає добре.
Я люблю тебе не за твою зачіску.
- Чесно? - Чесно.
Я... е...
Я зупинився дорогою додому... і купив тобі дещо.
О, Джиме!
Вони не...
Моє волосся росте так швидко, Джиме.
я носитиму їх уже навесні.
Ой, але ж ти не відкрив свого подарунка, любий.
Хіба не гарний? Тепер дивитимешся на свій годинник по сто разів на день.
Причепи. Причепи його і подивимося.
Делло, люба, чому б нам не відкласти наші різдвяні подарунки на якийсь час?
Вони надто гарні, щоб зараз ними користуватися.
Бачиш, я продав годинника, щоб купити тобі гребінці.
О, Джиме!
переклад: antusyrzhuk